-1973 szeptember harmadikán hat óra 28 perc 32 másodperckor
a Calliphoridák családjába tartozó kék légy
- ez a faj képes percenként 14670-szer csapni a szárnyával -
a Montmartre-beli Saint-Vincent utcán landolt.
Ugyanebben a pillanatban egy étterem előtt
a szél bebújt a terítő alá,
és bár senki nem vette észre, csilingelésre késztette a poharakat.
Ugyanebben a pillanatban a Trudaine avenue 28 szám alatti ház ötödik emeletén
Eugene Koler kitörölte legjobb barátja, Émile Maginot nevét a noteszéből,
mivel épp most ért haza a temetéséről.
Még mindig ugyanebben a pillanatban egy X-kromoszómát tartalmazó spermium
Raphael Poulain tenyészetéből,
Poulainné asszony, leánykori nevén Amandine Fouet
petesejtjéhez ért.
Kilenc hónappal később megszületett egy kislány:
Amélie Poulain.
Amélie édesapja korábban tisztiorvos volt,
Enghien-les-Bains vízgyógyászati központjában dolgozott.
Raphael Poulain nem szereti,
ha valaki mellette áll pisilés közben.
Nem szereti,
ha az emberek kinevetik a szandálját,
és ha az uszoda vizéből kilépve rátapad a fürdőnadrág.
Raphael Poulain szereti
a tapétát nagy darabokban letépni a falról,
a cipőit sorba rakni és gondosan megtisztítani,
kiüríteni a szerszámosládát, majd
alaposan kitisztítani
és végül mindent gondosan visszatenni.
Amélie édesanyja, Amandine Fouet,
egy Gueugnonból származó tanítónő volt,
mindig bizonytalan és ideges.
Nem szereti, ha a forró víz kiáztatja az ujjait.
Nem szereti, ha valaki, akit ő nem szeret...
megérinti,
és hogy reggel az arcán ott marad a lepedő nyoma.
Szereti a Tv-ben műkorcsolyázók ruháit,
a padlót fényesíteni,
kiüríteni a táskáját,
alaposan kitisztítani,
és végül mindent gondosan visszatenni.
Amélie 6 éves.
Szeretné, ha az édesapja néha a karjaiba venné.
De az egyetlen testi kontaktusuk a mindennapi orvosi ellenőrzés.
Ettől az intimitástól
a kislány szíve hevesen ver.
Következésképp,
édesapja azt hiszi, a kislánynak szívbetegsége van.
E miatt a képzelt betegség miatt nem mehet iskolába.
Az édesanyja lesz a magántanára.
- "A... tyúk... gyakran...
..a... zárdában fészkel."
- "A tyúk..."
- Nagyon jó.
- Gyakran fészkel. - Nem!
- Mivel a többi gyerekkel semmilyen kapcsolata nincs,
csupán szülei babusgatják,
Amélie egy általa teremtett világba menekül.
Ebben a világban a hanglemezek ugyanúgy készülnek mint a palacsinta,
és a szomszéd hónapok óta kómában lévő felesége
csak előre teljesíti az összes aludnivalót.
- Így életem egész hátralévő részében ébren lehetek majd!
- Amélie egyetlen barátját Bálnának hívják.
De a családi atmoszféra neurotikussá és öngyilkos hajlamúvá tette.
Mivel a hal öngyilkossági kísérletei csak tovább fokozták az édesanyja stresszét,
döntés született:
- Elég!!!
Vigasztalásképpen
édesanyja vesz Amélienek egy használt Kodak kamerát.
- Mit csináltál?
Egy szomszéd elhiteti vele, hogy a kamera képes baleseteket okozni.
Mivel egész délután képeket csinált,
Amélie estére komolyan aggódni kezd.
A televízió előtt összeomlik, mert bűntudatot érez
egy tűzvész,
két vonatszerencsétlenség és egy Boeing 747 lezuhanása miatt.
Később Amélie rájön, hogy a szomszéd csak szórakozott vele,
és bosszút esküszik.
- Mi a...
Azt a...!
Aztán, egy napon tragédia történt.
Mint minden évben, édesanyja elvitte a templomba, gyertyát gyújtani és kérni,
hogy érkezzen a Mennyből egy kis öcsike.
Az isteni válasz 3 perccel később megérkezett.
Sajnos, az égből nem egy újszülött,
hanem egy quebeci öngyilkos turista érkezett.
Amandine Poulain (született Fouet) azonnal meghalt.
Édesanyja halála után
Amélie kettesben maradt az édesapjával.
A kettejük közötti távolság csak még nagyobbra nőtt.
Édesapja egy miniatűr mauzóleum építésébe fog,
amelyben szeretett felesége hamvait tárolja.
Napok, hónapok, majd évek teltek,
A kinti világ olyan unalmasnak tűnik,
hogy Amélie inkább úgy dönt, inkább csak álmodozik az életről, míg elég időssé nem válik a távozáshoz.
5 évvel később Amélie a Montmartre egyik bárjában pincérnő,
a bár neve: "A két malom".
Ma augusztus 29-e van,
és 48 órán belül Amélie Poulain sorsa különös fordulatot vesz.
De most még semmit sem sejt az elkövetkezőkről.
Élete a kollégák és a törzsvendégek között zajlik.
Ez itt Suzanne, a tulaj.
Kicsit sántít, de soha egy cseppet sem öntött ki.
Fiatal korában műlovarnő volt.
Szereti a meghatódottságtól síró sportolókat,
nem szereti, ha egy embert a gyermeke előtt aláznak meg.
A dohányáru-eladó Georgette, aki hipochondriás.
Ha épp nem migrénje van, akkor az ülőizma csípődött be.
Nem szereti, ha azt mondják:
"le fruit de vos entrailles est béni." ("Áldott legyen méhednek gyümölcse")
Ez itt Gina, Amélie kolleganője, egy csodadoktor unokája.
Szereti az ujjait ropogtatni.
Most éppen egy Kirt visz Hipolitónak, a nem éppen sikeres írónak.
Hipolito szereti, ha a torreádort felökleli a bika.
Ez itt Joseph, Gina féltékeny ex-szeretője.
Kémkedik, hogy vajon Gina talált-e már másikat.
Az egyetlen dolog amit szeret,
a műanyag zacskó buborékjainak kipukkasztgatása.
Végül itt van Philomene, a légikisasszony.
Mikor úton van, Amélie gondozza a macskáját.
Szereti a földön levő vizeskancsó hangját.
Ami a macskát illeti, ő szereti hallgatni a meséket.
- Nem, köszönöm asszonyom, vasárnap nem dolgozok.
A hétvégeken Amélie gyakran meglátogatja az édesapját.
- Miért nem élvezed a nyugdíjadat, és... - Mit csináljak?
- Utazz! Sose mozdultál ki Enghienből.
- Amikor fiatalok voltunk, édesanyád és én,
szerettünk volna utazni, de nem tudtunk.
Tudod, a szíved miatt. - Tudom.
- És most... most...
- Néha Amélie moziba megy.
- Szeretek a sötétben megfordulni és az emberek arcát nézni.
És szeretem észrevenni azokat a kis részleteket, amit más meg sem látna.
De azt nem szeretem, ha a sofőr nem az utat nézi.
Amélienek nincs fiúja.
Próbálkozott, de tapasztalatai nem voltak kielégítők.
Másrészt sok apró örömet élvez,
a kezeit egy zsák magba mélyeszteni,
Szereti kilyuggatni a creme brulee cukormázát
a kanál sarkával.
És kacsázni a Saint-Martin csatornán.
- Ő az üvegember.
Egy betegségnek köszönheti, hogy a csontjai úgy törnek, mint az üveg.
Minden bútora be van bugyolálva.
Egy kézfogástól eltörnének az ujjcsontjai,
ezért sohasem hagyja el a lakást.
Az idő semmit nem változtatott meg. Amélie még mindig magányba burkolózik,
és buta kérdéseket tesz fel magának a világról vagy a városkáról.
Például: hány párnak van ebben a pillanatban orgazmusa?
- Tizenöt...
- Végül elérkeztünk 1997 augusztus 30. éjjeléhez.
Ekkor fog Amélie Poulain élete teljesen megváltozni.
"- Jó estét."
"A walesi hercegnő, Lady Di ma délután egy autóbalesetben meghalt."
"A barátjával volt,..."
Csak a Tutankhamon sírjába belépő első ember
érthetné meg Amélie izgatottságát,
amikor felfedezte egy kisfiú régen elrejtett kincseit.
Augusztus 31-én hajnali 4 órakor
Amélienek ragyogó ötlete támadt.
Megkeresi a kis doboz tulajdonosát,
és visszaadja neki a kincseit.
Ha az illető meghatódik, az nagyszerű, akkor elkezdi jobbá tenni a mások életét!
Ha nem, hát, az pech.
- Á, a fiatal hölgy az ötödikről! Nem gyakran látni magát!
- Elnézést. Lakott a lakásomban az ötvenes években egy kisfiú?
- Jöjjön be, igyon valamit!
- Nem, köszönöm. - De, csak jöjjön! Csukja be az ajtót!
Óh, a gyerekek... Olyan sokat ismertem!
Először még olyan aranyosak, aztán már hógolyóval dobálnak...
Tudom. - Mióta él itt?
- 64 óta.
Biztos mondták.
- Nem.
Üljön le!
A férjem a Coccinelle Insurance biztosítónál dolgozott.
Az emberek mondogatták, hogy megcsal a titkárnőjével.
Biztos, hogy Batignolles összes szállodájában jártak,
és nem ám a kicsikben!
Mert az a cafka a lábait
csak szatén lepedőn volt hajlandó széttenni!
Így a férjem elkezdett sikkasztani.
Először csak egy keveset, majd egyszerre 50 milliót.
És aztán leléptek. Elrepültek kettesben.
Igyon!
Aztán 1970 január 20-án
csöngetnek.
"Asszonyom, a férje autóbalesetben elhunyt Dél-Amerikában."
Az életem egyszerűen megállt.
A fekete oroszlán belehalt a bánatba.
Szegénykém!
Látja, még mindig hogy nézi a gazdit
a szemében szeretettel...
Felolvasom a leveleit.
Ne mozduljon!
Rám áldozhat 5 percet, nem? Tessék, ekkor volt a hadseregben.
"Mado, szerelmem..." Madeleine a nevem.
"Nem bírok aludni, sem enni.
"Életem egyetlen értelmét Párizsban hagytam.
"15-én pénteken újra találkozok veled, szerelmem,
"újra látom az én kis menyétemet az állomáson,
"a flitteres kis kék ruhájában.
"(ami szerintem túl sokat mutat)
"Szerelemmel," Tessék.
Kapott valaha is ilyen levelet?
- Nem. Én nem vagyok senkinek sem a menyétje.
- A nevem Madeleine Walace.
Van is egy ilyen mondás: "Pleurer comme une madeleine", ugye? ("Sír, mint a záporeső")
- Igen. - És Walace...
A Walace szökőkút.
Látja, a sorsom könnyekkel teli!
Ami a maga ügyét illeti...
menjen, kérdezze meg a zöldségest.
Collignon mindig ebben a házban lakott.
- Óh, jó reggelt, Amélie-mélo!
Egy fügét és 3 diót, ahogy szokta?
- Akik az 50-es években a lakásomban laktak,
Emlékszik rájuk? - Fogós kérdés!
Én akkoriban 2 éves lehettem. Mint ez az idióta itt mellettem!
- Az idiótát Luciennek hívják.
Nem egy lángész, de Amélie kedveli.
Úgy fogja az endíviákat, mintha kincsek lennének
mert szeret mindent jól csinálni.
- Jöjjön, nézzen rá!
Mintha egy fészkéből kiesett fiókát tartana!
Szerencséje, hogy nem szőlőt kért,
hétfőre lenne kész vele!
Gyerünk, mozgás, te féleszű!
A hölgynek van más dolga is!
Persze.
Menjen el az anyámhoz.
Olyan a memóriája mint az elefánté.
Egy anya-elefánté!
- Köszönöm.
- Bredoteau.
- Tessék?
- A név, amit keres. Persze mindegy, hogy én mit mondok,
hiszen én szenilis vagyok.
- Ne is hallgasson rá, szenilis szegénykém!
Nézze meg a leanderjeimet! - Miért, mi történt velük?
- Mielőtt zöldséges lett, jegyvizsgáló volt.
- Az miért baj?!
- Éjszakánként felkel,
és kilyukasztja az oleandereket!
- Én inkább az orgonára buknék, de hát az élet ilyen...
Nyugodjanak meg!
- Én meg kacsáztatni szeretek!
- Kacsáztatás! - Tessék, itt van!
Mindent leírok.
- Mi mindent?
- A fiad majdnem 50 éves.
És még mindig én csinálom a könyvelését!
- 15 éves korában még mindig te tettél fogkrémet a fogkeféjére! Itt az eredménye!
- Nos, Camus, jobbra a második...
- Nem, ez nem az.
- Nem, B lépcsőház, az Brossard volt...
Itt van, megvan!
Bredoteau, jobbra az ötödik.
Pas-de-Calais-ből jöttek. - Bredoteau...
Ennyit mondhatok.
Ezt a fotóautomata mellett turkáló fiatalembert
Nino Quincampoix-nak hívják.
Amélie el volt tiltva a többi gyerektől,
míg a kis Nino inkább elviselte volna nélkülük.
Gyakran ugyanabban a pillanatban, 9 km-re egymástól
az egyikük egy hugiról, a másikuk egy öcsiről álmodott,
akivel mindig játszhatna.
- Szia, apa.
Új barátod van?
- Nem, már rég megvan.
Mivel anyád utálta,
leraktam a fészerbe. Békítsük hát ki őket egymással!
Így! Nem rossz, mi?
- Mondd csak, apa!
Ha találnál valamit a gyerekkorodból, ami neked egy kincs volt,
boldoggá tenne? Úgy értem nosztalgiából? Hogy éreznél?
- Gyerekkoromban még nem volt meg a törpe.
A nyugdíjazásomra kaptam ajándékba.
- Nem, azokra a dolgokra gondolok, amiket kincsként rejtegetsz.
Még az ősz előtt ki kéne fényesítenem.
- Csinálok teát. Kérsz?
- Tartsa a fejét!
- Jobb?
- Hé, csukja be az ajtót!
- Nem Szibériában vagyunk.
- Maga nem allergiás a szénmonoxidra!
Múlt éjjel annyit köhögtem, hogy majd' kiköptem a tüdőmet!
- Ja, persze! - Mi a mai menü?
- Csőbensült endívia.
Hasra fognak esni tőle!
- Annyira jó? - Attól függ, hova esel...
Persze, ha mondjuk a wécébe... - Az nem jó!
-12:15: orgazmust idéző kacaj,
a domináns hím elkápráztatására.
- Ezt már nem bírom ki! - Ez igaz.
Miért jár még mindig ide?
Vannak más helyek is!
- Viszontlátásra. Mrs Suzanne!
- Igen?
Van az endivián bechamel mártás?
- Természetesen, de miért?
Mert allergiás vagyok a bechamelre.
Mint maga a lóhúsra.
Annak semmi köze az emésztésemhez, inkább az emlékeimhez.
Inkább ennék emberhúst!
- Ugyan már!
- Suzanne asszony?
Elmehetnék ma korábban?
- Hogy hívják a fiatalembert?
- Dominique Bredoteau.
- Halló!
- Dominique Bredoteau?
- Igen...
Segíthetek? - Izé... A beadvány miatt...
- A beadvány?
- Igen... A beadvány...
Lady Di szentté avatása miatt.
- Értem. Hát, nem, köszönöm!
- Halló! - Igen?
Dominique Bredoteau? Az Európai Uniós összeírás ügyében jöttem.
- Jöjjön fel. Harmadik emelet.
Szervusz, cicus.
Earl Grey? Bergamot? Jázmin?
Mivel kínálhatlak meg?
- Nem köszönöm. Dolgom van.
- Igen! Jövök!
- Jó napot kívánok, asszonyom. Dominique Bredoteaut keresem.
- Szegény kislány! Épp hogy lekéste.
Látja, éppen lefelé hozzák.
- Bretodeau.
Nem Bredoteau.
Úgy tűnik, ráfér magára egy kis fahéjas forralt bor. Jöjjön csak be!
- Öt éve élek itt, de most először találkoztunk.
- Sosem jövök ki.
Általában nem akarok senkivel sem találkozni.
Csupa semmirekellő van odakint!
De azért csak jöjjön be. Erre. Jöjjön...
Tudja, engem üvegembernek neveznek.
A nevem valójában Raymond Dufayel.
Amélie Poulain.. Pincérnő vagyok...
- A Két malomban, tudom. És üres kézzel tér vissza
a Bretodeau-vadászatról.
Ez azért van, mert nem "do", hanem "to".
Mint "toto". - Köszönöm.
Nagyon tetszik ez a festmény.
- Ez az "Evezősök ebédje".
Renoir.
Húsz éve minden nap festek egyet.
A szemek megfestése a legnehezebb.
Néha megváltozik a hangulatuk
ha éppen nem nézek oda.
- Boldognak tűnnek. - Ajánlom is!
Idén gombás nyulat kaptak,
a gyerekek pedig lekváros gofrit.
Na, hova is tettem
a papirosomat.
A kamerát nézi?
Az unokahúgomtól kaptam ajándékba.
Ide állítottam,
így nem kell többet felhúznom az órámat.
Ennyi idő után
az egyetlen megfejthetetlen szereplő
a lány a pohár vízzel. Itt középen.
Mégis olyan kívülálló.
- Lehet, hogy csak más, mint a többiek.
- Miben más?
- Nem tudom.
- Lehet, hogy gyerekkorában sose játszott a többi gyerekkel.
Vagy sohasem...
Itt is van.
Dominique Bretodeau. Mouffetard utca 27.
Ezt önnek adom.
- Ezen a reggelen, mint minden kedden
Dominique Bretodeau elindul csirkét venni.
Általában sütőben süti és burgonyát főz hozzá.
Miután levágja a lábakat, a mellét és a szárnyakat,
az ujjával letisztítja a csontokat,
a püspökfalattal kezdve.
De Bretodeau nem vesz
ma csirkét.
Nem megy tovább
ennél a telefonfülkénél.
- Egy pillanat alatt Bretodeaunak minden eszébe jut.
Bahamontes győzelme az 1959-es Tour de France-on.
Josette néni kombinéja...
És különösen az a tragikus nap,
amikor a szünetben elnyerte az osztálytársai összes üveggolyóját.
- Bretodeau!
- Bretodeau!!
A síp, Bretodeau ! Nem ismeri a sípot?
- Egy konyakot kérek.
Nem hiszem el, ami velem történt.
Biztosan az őrangyalom volt. Más nem lehetett.
Mintha az a telefonfülke engem hívott volna...
csak csengett és csengett...
- Hát, engem meg a mikró hív!
- Kérek még egy konyakot!
Az élet furcsa.
Amikor gyerek vagy, az idő csak csoszog, aztán hirtelen
ötven éves lettél.
És a gyerekkorod mindenestül
belefér egy kis dobozba.
Van önnek gyermeke,
asszonyom?
Van egy lányom. Annyi idős lehet, mint ön.
Évek óta nem beszéltünk.
Úgy hallottam, hogy van egy kisfia.
Lucasnak hívják.
Itt az ideje, hogy meglátogassam őket,
mielőtt én is egy dobozba kerülök.
Mit gondol?
Amélie hirtelen tökéletesen harmóniába kerül önmagával.
Minden tökéletes: a fények puhasága,
a levegő illata, a város békés hangjai.
Az élet olyan egyszerű és kristálytiszta,
hogy elhatározza, segít az emberiségen.
- Hadd segítsek! Lelépünk és aztán mehetünk!
Ott van a zenekar dobosának özvegye,
amott a lónak hiányzik az egyik füle!
A virágárusnő férje nevet.
Nyalókák vannak a bolt kirakatában!
Érzi az illatukat?
Ez az ember megkóstoltatja a dinnyéket a vevőkkel.
Ott csodálatos jégkrémet készítenek!
Épp most megyünk el a hentes előtt.
A csontos sonka 79-be kerül!
Emitt meg a sajtbolt.
12,90 a Picodon d'Ardeche!
A hentesnél egy baba egy kutyát bámul, az meg egy csirkét.
Na, itt is vagyunk, ez a metróállomás.
Itt hagyom, viszlát!
"Soha nem volt képes kapcsolatokat kialakítani..."
"gyerekként is mindig egyedül volt."
Egy verőfényes júliusi napon
miközben a nyaralók
a tengerpart gondtalanságát élvezik,
És Párizsban a ténfergők, legyűrve a hőséget,
a tűzijáték füstjét bámulják,
Amélie Poulain, akit az "elesettek nagymamája"
avagy a "számkivetettek madonnája" néven említenek, a kimerültség következtében örökre lehunyta szemét.
Párizs utcáin a mélységes kétségbeesésben
gyászoló ismeretlenek milliói csatlakoznak a gyászmenethez,
hogy csöndben kifejezzék
árván maradásuk hatalmas fájdalmát.
Milyen különös a sors, hogy ez a fiatal nő
önmegtartóztató életet élt,
és mégis, oly fogékony volt az élet kicsiny dolgainak bája iránt.
Don Quijoteként küzdött
az emberi nyomorúság malmai ellen.
Ez a kilátástalan harc
korán elemésztette életét. 23 évesen Amélie Poulain..
élete a nagy egyetemes terv örvényébe merült.
És most ott sajnálkozik, hogy hagyta az édesapját meghalni,
anélkül, hogy megadta volna a lehetőséget ennek a fuldoklónak
a szabad levegő belélegzésére, amit meg tudott adni
oly sok más embernek.
- Hé, uram!
Hé, uram!
Uram!!
Várjon!
Várjon!!
- Elrontott igazolványképek,
amiket tulajdonosuk eldobott
de valaki összegyűjtötte és összeillesztgette őket.
Micsoda családi album!
- Egy Gauloises blondest kérek.
- Akkora füst van! Merre vannak?
Nem látok semmit. - Egy kicsit balra.
Még egy kicsit. Ott, ott. - Itt? Köszönöm.
Hol vannak az egyfrankosaim?
Hagyja csak!
- Igen? - Egy Moresque-et kérek.
Egy Kir, egy Moresque és 2 borsmenta szíverősítő.
- Ez a gőgicsélés nász előtti avagy közösülés utáni?
És a te idiotizmusod a szexualitástól van?
- Nász előtti. - Annyi baj legyen!
A végén majd csak megtalálod az igazit.
Mind arról álmodik, hogy egy pasi vállán alszik majd.
- Persze, csak épp a pasik horkolnak!
Nekem érzékeny a fülem!
- Én megműttettem, már nem horkolok.
- Milyen romantikus...
- Maga nem ismeri az igazi szerelmet.
- Ha nem ismertem volna, nem is lenne az egyik lábam rövidebb...
- Nem egy ló volt az oka?
- De, pontosan.
Egy trapézművészbe voltam szerelmes.
Tudhattam volna, hogy az utolsó pillanatban majd ejt!
Kirúgott, és azután bementem a porondra.
Rettenetesen ideges voltam, és ettől a ló is megbokrosodott.
Sajnos, alá kerültem.
Rendben. Tessék, a Moresque.
- Pedig létezik szerelem első látásra!
- Nem állítom, hogy nem. De 30 éve állok a pult mögött,
így még egy receptet is adhatok.
Végy két törzsvendéget, hitesd el velük, hogy tetszenek egymásnak,
hagyd egy kicsit főni...
ez mindig működik.
- Elnézést!
Elnézést!
- Nem! - Hagyd csak, majd én!
Nem gondolja, hogy elég kárt okozott már?
- Gina elég idős ahhoz, hogy megvédje magát.
- Nem Ginára, hanem Georgette-re gondoltam.
- Georgette-re?
- Nézzen már körül! Abban reménykedik, hogy észreveszi,
de maga mindig csak Ginára figyel!
Szegényke! Nézze, mi mindent elkövet,
hogy észrevetesse magát.
Maga vak!
- Elmentem, randim van. Viszlát!
- Viszlát! - Viszlát!
Nem tudom, milyen lesz az új,
de nem lehet rosszabb, mint ez a magnós kretén.
- Joseph igazából nem kretén.
Csak szenved, ennyi az egész.
- Két hónapja szakítottak,
és mégis minden nap idejön. Szeretheti a szenvedést.
- Ne mondd már, hogy nem vettél észre semmit?
- Hogyhogy?
- Ugye, mindig ott ül? - Hát, igen.
- Ülj csak le!
Ülj le, Georgette.
Mit látsz innen? - A boltomat.
- Nem hiányzik semmi onnan? - Hát, nem.
- Gondolkozz!
- Hát, nem. Tényleg semmi!
- Na, akkor csak gondolkodj ezen. Jó éjt!
Jó napot!
Egy idős svájci férfi 30 év késéssel kapott meg egy levelet.
A levelet hegymászók találták meg a Mount-Blanc-on,
a Malabar Princess nevű repülőgépen,
ami a hatvanas évek végén zuhant le.
- Milyen szomorú! Egy ilyen fiatal és szép hercegnő...
- Miért, ha öreg és csúnya lett volna, akkor nem lenne ennyire szomorú a dolog?
- Hát, de igen... Vegyük például Theresa anyát.
És ő? Még mindig Ginára hajt?
- Nem, valaki másra.
- Hú, csak nem ismerem?
- De. Milyen fura ez a hegymászós történet.
- Valaki a Két malomból? Csak nem te?!
- Dehogy!
- Nem is Suzanne asszony.
Nem!
- Igen!
Nézze, itt van ismét. - Igen... ez nagyon különös.
- Itt is. - Megint ő.
A Lyon Állomásnál.
- És itt is.
Austerlitz, március 5.
- És mindig ugyanaz az arckifejezés.
Ugye? Annyira semleges.
- Összesen tizenkétszer.
Megszámoltam. Különös, nemdebár?
Miért megy valaki végig az egész városon hogy fotókat csináltasson,
amiket aztán eldob?
- És ráadásul nagyon jó képeket.
- Valamiféle rituálénak tűnik.
- Lehet, hogy megszállottan
retteg az öregségtől, és ezt csak így tudja feloldani.
- Ez egy halott!
- Halott?
- Attól fél, hogy elfelejtik.
Arra használja a fotoautomatát, hogy az arca ne merüljön feledésbe.
Mintha odaátról faxolná el az arcképét.
- Egy halott, aki fél az elfeledéstől...
Nos, ezeknek ettől nem kell tartaniuk.
Réges régen meghaltak már.
De soha nem fognak eltűnni.
Azt hiszem, a lány a pohárral,
talán valakire gondol éppen.
- A képen valakire?
- Nem.
Inkább egy fiatalemberre, akit valahol máshol látott egyszer.
Úgy érzi, hogy egyformák.
- Inkább olyan valakivel szeretne kapcsolatot teremteni, aki nincs ott,
mint hogy azokkal foglalkozzon,
akik ott vannak?
- Nem...
Lehet, hogy mindent megtesz, hogy mások életét rendbehozza.
- És vele mi van?
A lány életével,
ki fog azzal törődni?
- Addig is,
talán jobb az életed másokra áldozni, mint egy kertitörpére.
- Sofőr létére 2,8g alkohol volt a vérében!
Nem én vagyok az egyetlen, aki felelőtlen hülyét alkalmaz!
- Collignon úr!
A kulcsai... - Egy pillanat!
Ne kapkodjunk!
Nézzen Lucienre.
Na, ő aztán nem fogja átlépni a sebességkorlátozást munka közben!
- Nem kellene ezt tennie, Collignon úr.
Nem az ő hibája.
- Igaza van.
Nem az ő, hanem inkább Lady Di hibája!
Tudja, mit találtam ma reggel?
A 3 Suisses katalógust a hálóingeknél kinyitva!
A modellek testére ragasztott Lady Di arcképét!
Na, most éppen egy köteg spárgát
vagy a szomszédok aktáit kéri?
- Semmit.
"KULCSMÁSOLÁS AZONNAL"
- Köszönöm. Úgy tűnik, a migrénje elmúlt...
- Igen, de most meg az ülőidegem miatt nem aludtam egész éjjel.
- Nagyszerűen néz ki!
- Tényleg?
- A nő szerelem nélkül olyan, mint a napraforgó nap nélkül. Elsorvad.
- Milyen különös a mai időjárás!
Valami rosszat mondtam?
- Nem. Csak mindenki időjárás-jelentést ad.
- Az emberek azért beszélnek az időjárásról, mert el akarják felejteni az idő múlását.
- Dehogy, csak nem akarnak idétlenségeket mondani.
- Maga írhat idétlenségeket, de kiadni nem tudja...
- Még mindig semmi? - A harmincadik elutasítás.
- És az unokatetvére, a kritikus? - Mit gondol?
Olyanok, mint a kaktusz.
Az életük értelme a szurkálódás. - És a könyve?
Szerelmi történet?
- Nem, egy srácról szól, aki naplót vezet.
De a megtörtént dolgok helyett
a lehető legrosszabb verziókat képzeli el.
Ettől depressziós és semmittevésbe merül.
- Ez egy srác története, aki nem csinál semmit.
- Nézze, Suzanne asszony,
dedikálom magának ezt a kéziratot.
- Persze, a számláról meg elfeledkezik.
- Ebédre cserélek egy mesterművet.
- Tessék. - Köszönöm.
- Köszönöm, Suzanne asszony.
- Mi tartott ilyen sokáig?!
Nem figyelted az időt? Jezusom, ez soha
nem lesz kész!
"Ha te nem lennél, a jelenről alkotott képzeteim..."
"csupán elmúlt érzésekn
"levedlett bőreinek tűnnének." - Tessék?
- Ha te nem lennél, a jelenről alkotott képzeteim...
csupán elmúlt érzések levedlett bőreinek tűnnének.
- A jegyeket kérem.t
- És...e
Mi újság a munkahelyeden? - Már kérdezted.
- Persze, persze...
- Jól vagy, igaz? - Meglehetősen.s
Valami megváltozik.
És volt két szívrohamom, és abortuszra is kellett mennem,
mer' éppen szívtam mikor terhes lettem.
Ezenkívül minden rendben van.
- Akkor jó.
Akkor jó... - Valami baj van?
- Nem, nem, semmi...o
- A kertitörpéd elment?
Vissza a fészerbe?
- Moszkvába. Semmiség.
Nincs magyarázat.
- Lehet, hogy világot akart látni.
Nem értem.
Nem értem.,
"ELVESZETT: az Északi Pályaudvaron egy táska, benne
egy FOTÓALBUM. Kérem, keressen meg: 0148872257"
- Egy átlagos lány azonnal kihasználta volna az alkalmat, és felhívja.
Találkozott volna vele, és hamarosan rájön, megéri-e a dolog vagy sem.
Ezt úgy hívják, hogy a valósággal való szembenézés, és pontosan ez az,
amit Amélie nem akart.
- Tán csak nem
szerelmes?j
- És önöknek mit adhatok, hölgyeim?
- Egy pár póréhagymát és két gömbölyű articsókát kérek.
- Hol van a főnököd?
- Pssszt!
Alszik a karfiolok között.
- Micsoda?!?
- Alszik a karfiolok között.
- Óh, persze.
- Segíthetek?
- Egy Tac-O-Tac sorsjegyet kérek.
- Parancsoljon.o
- Ez az első ilyenem. Nem tudom, hogy kell...
- Tudja, mit?
Csináljuk együtt.
Itt kell lekaparni,n
balról jobbra.k
Megvan. Hát, nem nyert. És a magáé?
- Nem, ez sem nyert.
Aki szerencsétlen a játékban...
- Úgy van! Ezt mondják!
- Rendben. Vissza kell mennem.
- Persze, menjen csak...